A BILD főszerkesztő-helyettese úgy helyretette Ursula von der Leyent, ahogy eddig csak kevesen
![](https://cdn.mandiner.hu/2024/07/KdCf1kZmJ8IZot6byI5tBV3WYkblw7Jzj4mv9SkejNY/fill/276/155/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzMxOGJiNWQ0Mjc0NDQ1OTA5Yzc1NjVjNjM2MDlmYTgx.jpg)
Paul Ronzheimer úgy véli, az senkit nem segít, ha az EU politikusai dühösek Orbán Viktorra.
![](https://cdn.mandiner.hu/2024/07/KdCf1kZmJ8IZot6byI5tBV3WYkblw7Jzj4mv9SkejNY/fill/276/155/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzMxOGJiNWQ0Mjc0NDQ1OTA5Yzc1NjVjNjM2MDlmYTgx.jpg)
Nem kizárt, hogy a magyar miniszterelnök vétói és „akadékoskodása” nélkül már EU-s és NATO-s repülőkből bombáznák Moszkvát – az oroszok meg minket lőnének.
(Nyitókép: AFP)
A rendszerváltáskor tanultunk egy új szót: kirekesztés. Az SZDSZ(-es szellemiség) vezette be, arról szólt, hogy a „jobboldali diktatúra” a más véleményen lévőket nem fogadja el a nemzet részének, „kirekeszti” őket, jelentsen ez bármit is. Teljesen hamis volt az egész, mert valójában ők uraltak mindent (gazdaságot, kultúrát, médiát, oktatást, külkapcsolatokat), és meg voltak sértve, ha valaki másképp gondolkodott.
Az SZDSZ-es narratíva szerint ennek az a megoldása, hogy a „kirekesztőket” mindenhonnan ki kell rekeszteni.
A kirekesztés fogalma az EU tevékenysége kapcsán tér vissza újra közénk, hasonló logikával: akiknek az elvei számukra nem kedvesek, azokat nem kell a közösség részének tekinteni. Elveik, képviselőik, szavazóik nem számítanak, amiképpen az athéni demokráciában sem lehetett szavuk a metoikoszoknak, a rabszolgáknak vagy éppenséggel a nőknek.
A világháború utáni, úgynevezett demokratikus Európában alapvetően két nagy irányzat létezett: a kereszténydemokrata (konzervatív) és szociáldemokrata pártoké.
Az ezredforduló után azonban ezek elkezdtek egymáshoz közeledni, megszűntek a különbségek
(a baloldali értékek mint a szolidaritás vagy a tőke megfékezése éppen úgy eltűnt, mint a keresztény gondolatok, a hit, a nemzeti eszme és a hagyományos világ megőrzése). Nagykoalíciók alakultak (pl. Németországban) vagy sokpárti, különböző irányultságú kispártok szövetségei (Hollandia, Belgium), és ezzel aztán értelmetlenné vált a választás, mert akárkire szavazott a polgár, ugyanazok kerültek hatalomra, sokszor a kompromisszumok kedvéért hátrahagyva az eredeti programokat.
Az alternatívát kínáló jobboldalt pedig egyre inkább elszigetelték, karanténba zárták, és egy globalista-liberális minimumot határoztak meg:
akik abba nem fértek bele, azokat a demokráciából is kirekesztették. Minél nagyobb lett a támogatottságuk ezeknek a pártoknak (tehát minél inkább növekedett a demokratikus legitimációjuk), annál veszélyesebbnek ítélték őket a demokráciára nézve, sokszor olyan pártok, amelyeknek csak elvétve akadnak szavazói.
A középszerű (vagy inkább sokkal gyengébb) uniós politikusok
önálló gondolatok, távlati elképzelések, sőt erkölcs és intelligencia híján teljesítik a senki által meg nem választott háttérhatalom elvárásait,
felmondják az egyenleckét.
De a gépezetbe porszem került. Nem tudnak mit kezdeni Orbánnal, aki mindig előttük jár egy lépéssel. Szerencséjére (vagy éppenséggel a kontinens nagy szerencsétlenségére) egyszerűen nincs versenyképes ellenfele.
A brüsszeli bürokraták irtóznak mindenféle nyílt, egyenlő feltételekkel tartott tárgyalástól,
mert ott érveket kell ütköztetni, meghallgatni a másik felet, alternatívák közül választani. Ezért tiltják a háborús diplomáciát az oroszokkal, legújabban bojkottálják a magyar elnökség által szervezett informális miniszteri tanácskozásokat, és igyekeznek távol tartani az EP harmadik legnagyobb frakcióját mindenféle uniós pozíciótól.
Ez a diktatúrák (vagy inkább a gyarmati gőg) sajátja: megmondjuk, ki mit csinálhat.
Ezt is ajánljuk a témában
Paul Ronzheimer úgy véli, az senkit nem segít, ha az EU politikusai dühösek Orbán Viktorra.
Az ukrán válság jó példa arra, miként lehet a logikára és az érdekekre fittyet hányva értelmetlen konfliktusba rángatni országok tucatjait. Két nem EU-tag ország háborújában az Unió az egyik mellé állt (sosem látott elköteleződéssel), olykor akár saját tagjaival szemben is.
Miközben az ukránokra ellenőrizetlenül öntik a pénzt, a tagoknak azt sem adják oda, ami járna nekik.
Mintha valaki a szomszéd gyerekének adná a sajátjának ígért zsebpénzt.
Ezt is ajánljuk a témában
Volodimir Zelenszkij helyes, a két ország kapcsolatát építő lépésnek nevezte Orbán Viktor ukrajnai látogatását.
Ukrajna nem akar területet átengedni, inkább elvárja, hogy egész Európa vérbe, gazdasági összeomlásba fulladjon. Minket Trianonban sokkal nagyobb és igaztalanabb veszteség ért, mégsem mozdult értünk senki. Ha egy ezeréves állam feldarabolását, sokmilliónyi magyar idegen uralom alá juttatását, minden gazdasági-történeti-vízrajzi-etnikai elv felrúgását gond nélkül lenyelte mindenki,
akkor a Donbász elvesztése (ami egyébként is csak pár évtizedig volt Ukrajnáé) nem nagy ár sok százmilliónyi európai békéjéért és életéért.
(Nem mellesleg a háború elhúzódása az áldozatok, a menekültek, a tönkretett sorsok függvényében valószínűleg nagyobb ukrán veszteséget hoz, mint a két keleti megye lakossága.)
1956-ban sem indultak el a nyugati tankok, az amerikai fegyverszállítás, de még a bojkott sem.
Úgyhogy minket hagyjanak békén azzal, hogy hozzunk meg minden áldozatot az ukránok igazságának oltárán.
Ennek ellenére a szláv népirtást éppen egy magyar miniszterelnök próbálja megállítani; végre egy tevékeny politikus, aki csinál valamit. Pár nap leforgása alatt találkozik és tárgyal a világ legnagyobb hatalmainak vezetőivel, közben idehaza azon fanyalog az ATV-ben a balos újságíró, hogy Orbán „eljátssza a jelentős politikust”,
a tökmagjankók pedig Ursulától Doktor Bubóig duzzognak, és nem jönnek ide.
Én Orbán helyében a bojkott bejelentésének hírére kitennék néhány fotót, amelyen Zelenszkijjel, Putyinnal, Trumppal, Hszi Csin-pinggel parolázik éppen. Ki akarna ezek után Josep Borrellel vacsorázni?
Orbán heroikus munkát végez, szinte egymaga lefékezte a migrációt, egyáltalán: napirendre vette és ott tartja a kérdést, problémaként kezelve a problémát.
Szinte egyedül próbál a békéről beszélni a háborús hisztériában; nem kizárt, hogy ha az összes szankció, fegyverszállítás stb. gond nélkül átment volna – mert Orbán vétói és „akadékoskodása” nélkül bizonyára így lett volna –, már EU-s katonák masíroznának keleten, EU-s tankokban európai fiatalok ásnák be magukat a Don-kanyarban,
EU-s és NATO-s repülőkből bombáznák Moszkvát, az oroszok meg minket támadnának.
Természetesen egy közepes (és nem kicsi, ahogy a hazai ellenzék is szívesen emlegeti; ami azt illeti, Kaja Kallas Észtországa, a lettek, szlovénok, az EP elnökét adó Málta, vagy akár a minket a NATO-csatlakozásuk megszavazása óta folyamatosan szívató 5,5 milliós Finnország a kicsi…) ország miniszterelnöke egyedül nem váltja meg a világot. Hiába örvendezik a baloldal, hogy „Orbán nem intézte el a tűzszünetet, Putyin megalázta őt stb”,
az elmúlt két évben messze a legtöbbet érte el valamennyi politikus közül.
Ahogy az sem éppen a lúzerség bizonyítéka, hogy független státuszból összehozta a harmadik legerősebb EP-frakciót.
Ezt is ajánljuk a témában
Az újságíró ironikusan megjegyezte: „minden bejött!”
Vannak a cselekvő emberek, és vannak a rombolók. Idehaza is és Európában is. Mi, akik ebben a hőségben most itt a Balaton partján szenvedünk, hogy milyen meleg a tó vize, bízunk benne, hogy jövőre nem a Donban fogunk megmártózni. Nem rajtunk múlik. Pontosabban
annyiban mindenképpen, hogy kikre bízzuk a sorsunkat.
Erre azért még jó a demokrácia.
***
Ezt is ajánljuk a témában
Hiába, a moralista, öngyilkos rövidlátás meghatározó ma az Európai Unióban. Szilvay Gergely írása.
Ezt is ajánljuk a témában
MAGA-MEGA 1:0 oda – de nem múlik, ami késik. Kohán Mátyás írása.