Nicholson kettő fajta nyomásgyakorlásra hívta fel a figyelmet, amelyek nem feltétlenül globálisak. Az egyik a politikai, a másik pedig a vezetői vagy technikai nyomás. Az előbbi a woke, amiről nem akart beszélni részletesen, mert sokat hallunk róla. Ami kevéssé ismert, az a vezetői elit elvárása, hogy „dekolonizáljuk a tanrendünket”.
A narratívát az emberi erőforrások osztálya (HR) közvetíti a munkahelyeken.
Ők nem a dolgozókért, hanem a főnökért vannak, és azt a neoliberális impulzust képviselik, miszerint „a vevőnek mindig igaza van”, és ezt átvezetik az oktatás világába is. Pedig Nicholson szerint az egyetemen nem mindig „a vevőnek”, vagyis a diáknak van igaza, sőt: elméletben azért érkezett az egyetemre, hogy tanuljon a professzoroktól, nem pedig, hogy megfélemlítse őket. „Ha mindig igazad van, minek tanulsz egyáltalán?” – tette fel a kérdést.
Nicholson szerint az egyetemek üzleti alapúak lettek, és kvantitatív módon értékelnek, a „publikálj vagy pusztulj!” elvet követik. Pedig a történelem során néhány nagy tudós alig írt egy-két könyvet vagy cikket. A kvantitatív megközelítés nem teszi lehetővé, hogy tekintettel legyünk a minőségre. Sajnos manapság ez azt eredményezi, hogy sokan csak a természettudományi diplomákat veszik komolyan, a bölcsészképzés lejáratta magát. Meg kéne találni az arany középutat, ismerni kell a matematikát, de Shakespeare-t is.
Setényi utalt rá, hogy Skóciában a felvilágosodásnak a franciákat megelőző hagyománya van, tőlük indult el az ipari forradalom, és remek oktatási rendszerük volt. Most viszont mégis csökken az oktatás színvonala, a nemzeti tantervük nem kötelező jellegű dokumentum, és
a politikai indoktrináció elérte a tantermeket.
Ausztria, Finnország ugyanezt a képet mutatja.
Tate szerint egy radikális progresszív elit kerítette hatalmába az angolszász világot, így Angliát, Skóciát, Írországot, Kanadát, Amerikát, de Ausztráliát és Új-Zélandot is. Mindennek forrása Amerika, amelynek változásait kritika nélkül veszik át. A folyamat így zajlik: a progresszív ideológiát bebetonozzák az iskolarendszerbe, és így progresszív lesz az elit. Ők irányítják most az egyetemeket, az iskolákat, a múzeumokat, a galériákat. Hozzájuk csatlakozik a piaci szektor, ahol a HR-osztályok a sokszínűség, egyenlőség és befogadás elvét képviselik.
A brit iskolákban a tudás átadása helyett napi politikai ügyekre koncentrálnak.
Azt az elképzelést terjesztik, hogy az egész világos a hatalom hálózza be, amelyet nem értünk, és amelynek önkéntelenül a kiszolgálói vagyunk, és ez ellen küzdeni kell. Megosztó politikát népszerűsítenek, amely mindenki számára előnytelen, ideértve a kisebbségeket. Amerikában a fenti eszmeiség már teljesen elterjedt, Angliában még küzdenek ellene. Ez egy nagy csata, amelyet néhány helyen megnyertünk, de sok helyen elvesztettünk.