Ez a probléma ugyanakkor nem csupán a haderőszerkezet és a katonai kiadások vonatkozásában ütötte fel a fejét, hiszen, ha a NATO elköteleződne abba az irányba, hogy egyszerre lép fel a kínai és az orosz sereggel, akkor már nem egy konkrét stratégiai problémakör állna fenn.
Ez azért jelentene problémát, mert így már nem lenne képes egy problémakör köré összpontosulni egyrészt a szembenállás terhe, másrészt a katonai doktrína, végül pedig a fegyverbeszerzés, a védelemmel és a kiképzéssel egyetemben. A hidegháború abból a szempontból tért el ettől a helyzettől, hogy a Szovjetunió, mint kontinentális hatalom jelentett fenyegetést, és ez volt képest ösztönözni az Amerikai Egyesült Államokat abban, hogy az amerikai hadsereggel és légierővel megalkossa, majd végrehajtsa az 1981-es AirLand Battle doktrínát. Ettől a helyzettől a mostani abban tér el, hogy Kína az Amerikai Egyesült Államokkal szemben elsősorban haditengerészeti kihívást jelent, így a probléma teljesen más jellegű.
A jelenlegi Biden-adminisztráció magatartásából arra lehet következtetni, hogy a mostani Európához való fordulástól azt várják, hogy később cserébe Európa támogatni fogja az Amerikai Egyesült Államok Ázsiába való fordulását. Ezt szimbolikus lépések sorozata támasztja alá: egyrészt a Fehér Ház pont azon a napon jelentette be, hogy további amerikai csapatokat telepít Európába, valamint új hadtest parancsnokságot épít Lengyelországba, amelyik nap Törökország beleegyezésével az utolsó akadály is elhárult Finnország és Svédország NATO csatlakozása elől.
A másik szimbolikus lépés, hogy az Amerikai Egyesült Államok Spanyolországba rombolókat szállított, Nagy-Britanniában pedig olyan F-35-ös vadászgépek állomásoznak, amelyek a csendes-óceáni térségben elengedhetetlen katonai felszerelésnek minősülnek. Az egész helyzetben pedig az a paradox, hogy éppen akkor, mikor láthatóan és érezhetően növekszik a NATO felkészültsége és mérete az európai országok vonatkozásában, az Amerikai Egyesült Államok fokozza a befektetett energiáit a kontinensen.
Válaszút előtt a NATO
Összefoglalva a helyzetet a hidegháború vége óta és a Szovjetunió 1991-es felbomlása óta számos konfliktus és fenyegetés zajlott Európában, de még soha nem ragaszkodtak ahhoz, hogy Európát az európai országok védjék meg saját haderejüket bevetve, hiszen eddig nem voltak meg erre a kellő kapacitásaik és képességeik. Finnország és Svédország csatlakozásával ez a helyzet ugyanakkor gyökeresen megváltozhatna, hiszen velük jelentősen nőne az összesített európai haderő létszáma a korszerű, fejlett katonai berendezésekkel egyetemben, amelyeket a svéd és a finn sereg hozna magával. Ez megteremtené annak a lehetőségét, hogy az Amerikai Egyesült Államokat stratégiailag átirányítsák a csendes-óceáni-térség irányába. A Madridban tartott NATO-csúcs ugyanakkor minimalizálta ennek realitását, de még nyitva hagyta a Biden-adminisztráció számára ennek a geopolitikai lehetőségét, ami lehet, hogy egy soha vissza nem térő alkalmat kínál a transzatlanti katonai-védelmi szövetség számára.
Borítókép: MTI/ EPA-EFE/ Sergio Perez